Eu personal, fara ofensa personala, consider ca e o nerusinare fara seaman sa vorbesti ca un parinte nu si-ar iubi copilul, pentru ca nu reuseste programul de vizitare.
Absolut deloc. Este părerea dumneavoastră însă am o singura întrebare și anume ce înțelegeți prin nu reușește? Pentru ca nu as vrea sa vorbim de lucruri diferite și sa ne contrazicem amândoi având dreptate.
Dacă prin nu reuseste înseamnă nu încurajează, nu deschide ușa, fuge cu copilul, vorbește urat de nerezident de fata cu copilul sau îl sperie pe acesta pentru a nu pleca cu celălalt părinte în condițiile în care celalalt este un parinte bun și implicat, atunci nu reuseste sa respecte programul de vizita echivalează cu o imposibilitate de a iubi copilul mai mult de limita confortului personal. Ceea ce în opinia mea nu e dragoste.
Al doilea lucru, cata vreme nu scrie in nicio lege ca neindeplinirea programului de vizitare e abuz, puteti dvs spune ca e pana sar tastele. Ce nu e scris in lege, nu e sau nu se pedepsete!
Cum sa nu, de ce au atâtea dosare penale și condamnări penale? Pentru ca și-au abuzat copii prin nerespectarea programului de legături personale. Și nu trebuie sa scriu eu pana sar tastele, instantele îmi dau dreptate.
Si cand copilul nu te vrea si de fiecare data intreaba, dupa plecarea nerezidentului, cand scapa, de ce vine, de ce nu e lasat in pace, de ce n-ati plecat la mare, uneori plange, se enerveaza, te roaga sa-i spui celuilalat sa nu mai vina, nici nu va dati seama cat rau ii faceti si copilului dar si cat rau isi face siesi nerezidentul, prin ura si adversitatea pe care o hraneste.
Cand vorbim de alienare, iar eu strict la asta ma refer, trăirile descrise mai sus, durerea și disperarea copilului reflecta exact motivul pentru care un asemenea rezident disfuncțional ar trebui decăzut din drepturi mai repede decât se întâmplă deja.
Abuz e sa haituiesti singurul parinte care creste zi de zi acel copil si de care copilul e atasat.
Nu și dacă acel părinte creste zilnic singur copilul pentru ca îl împiedică pe fostul partener sa se implice. Și în caz de alienare, atașamentul copilului de câte vorbiți mai sus e unul nesănătos, rezultat al excluderii. Copilul e împiedicat sa se atașeze și de altcineva sau de alte persoane dacă nu are aprobarea rezidentul. Iar asta reprezinta o sechestrare emoțională, un abuz.
Sigur ca se poate ajunge si la puscarie, cum am si scris, si asa e, pedeapsa maxima e 3 luni, nu un veac. Nu mori din asta, Doar ca tocmai ce ai pierdut singurul statut care te-a consacrat: acela de a deveni, dintr-o nulitate, o victima! Nu mai esti victima, ci in ochii copilului o javra si asa vei inchide ochii.
Aveți perfecta dreptate doar dacă prin javra va referiți la rezidentul care a alienat.
Tatăl care apelează la lege și nu renunță la copil nu are cum sa fie o victima pentru ca e deja învingător. Victima e doar copilul și javra va rămâne mereu și în toate situațiile părintele alienator. Copilul va iubi pe cel care îl va ajuta sa aibă doi părinți nu pe cel care ii va ucide emotional unul.