@ermetic faceti confuzii grave si nici macar nu cititi cu atentie ce am scris: "am vorbit despre art.8 din Conventia ONU, despre articolul 9 din aceeasi Conventie", ratificata de Romania prin Legea nr.18/1990" si nu Conventia (CEDO)...despre ce vorbiti dvs.?
Va citez:
"In cazul incredintarii vorbim e o cauza naturala a diferentierii dintre cei doi parinti intrucat nemaiexistand intelegere intre parteneri trebuie transata problema incredintarii copilului. Nu poti pune doua persoane aflate intr-un dezacord cronic sa ia decizii pentru copilul lor in stare de perfecta egalitate juridica. Atunci cuiva trebuie sa-i fie incredintat copilul si deci sa exercite unilateral drepturile parintesti. Sigur de la aceasta exista fel si fel de variante care mai imbunatatesc radicalitatea masurii cum ar fi incredintarea partajata in timp din dreptul francez, dar nu am sa abordez subiectul acesta, ceea ce afirm putand fi aplicat mutatis-mutandis. Pe scurt si pe sleau nu-i nimeni de vina ca cei doi nu se mai inteleg si nici nu pot invoca discriminarea aparuta din aceasta sursa."
iar in alt topic, referitor la "custodia comuna", ati afirmat:
www.avocatnet.ro/content/for...
" Haideti s-o luam logic. Sunteti de acord ca parintii necasatoriti isi exercita drepturile parintesti in comun asupra minorilor lor? In caz ca "da" nu ar fi discriminatoriu ca parintii divortati sa nu aiba aceasta posibilitate? Nu ar fi o incalcare a art. 16 al (1) din Constitutie? Pe de alta parte art. 42 al. final Cod Fam lasa posibilitatea parintilor sa se invoiasca asupra incredintarii copiilor? Sigur incuvintarea instantei este o conditie suplimentara. Deci, exista vreun impediment juridic ca, daca parinti isi exprima dorinta in fata instantei de comun acord, sa se incuvinteze exercitarea drepturilor parintesti in comun asupra copiilor? Raspunsul este evident NU.
Aaaaa ... ca parintii nu cer asa ceva ... asta este alta problema. Instanta nu poate da ceva ce nu s-a cerut. In cazul divortului ideea de incredintare unilaterala a copiilor se prezuma pentru ca divortul in sine presupunere o lipsa de intelegere intre parinti. De aceea parintii trebuie sa-si exprime explicit si voluntar dorinta de a-si exercita drepturile parintesti in comun.
@custodie.comuna: Eu vorbesc aici de custodie comuna benevola, obtinuta prin acodul parintilor. Aceasta exista dar nu este uzitata. Din cate stiu eu dumneavoastra sustineti ideea custodiei comune fortate. In care parintii sa fie obligati la exercitarea drepturilor parintesti in comun. Acea nu exista si in opinia mea nici nu trebuie sa existe. Sunt un adversar al acestei idei de custodie comuna fortata. "
@ermetic, ambele opinii va apartin, desi contextul este putin diferit...
Va amintesc faptul ca Art.9 din Conventia ONU cu privire la drepturile copilului, identifica situatia in care copii sunt/trebuie sa fie separati de cel putin unul din parintii, situatie in care parintii traiesc separat si se impune luarea unei hotarari cu privire la locul de resedinta al copilului.
Acest lucru poate sa apara mai ales in cazurile de divort, atunci cand trebuie luata o decizie privind locul unde va trai copilul si in privinta incredintarii si locului de vizita.
Principiul de baza in luarea deciziilor privind autoritatea parentala si dreptul la vizita trebuie sa fie interesul superior al copilului.
Ori, in acest context, trebuie mentionat, ca ambii parinti trebuie sa se implice in cresterea si educarea copilului si ca judecatorul trebuie sa se asigure ca se va mentine contactul intre copil si ambii parinti-cu exceptia unor situatii exceptionale si in conformitate cu interesul superior al copilului.
Astfel, parintele care primeste incredintarea copilului (domiciliul copilului se afla la domiciliul lui) se ocupa, de obicei de problemele zilnice ale copilului.Alte decizii, precum religia, disciplina, cheltuielile necesare pentru copil, vacantele, educatia si cazurile de urgenta trebuie discutate si luate in comun de ambii parinti.
Deci, intr-un anume fel este situatia copilului in momentul pronuntarii divortului, a incredintarii acestuia spre crestere si educare unuia dintre parinti, in speta mamei, cand domiciliul mamei este in tara, si despre alt context discutam atunci cand, dupa divort, dintr-un motiv sau altul, parintele caruia i-a fost incredintat copilul si stabilit un program vizita/legaturi personale cu minorul, hotaraste sa "mute domiciliul/resedinta minorului" in virtutea "legislatiei" care ii permite acest lucru, in alta tara.
Ori din acest moment, naura juridica a problemei noastre, "capata element de extraneitate"...
Amintesc faptul ca in momentul stabilirii programului de vizitare/legaturi personale cu minorul, acesta a fost incuviintat "raportat la conditiile din momentul respectiv", in ceea ce priveste domiciliul minorului "la acel moment"(si unde s-au efectuat anchete sociale, s-au audiat martori, s-au depus inscrisuri, s-a raspuns la interogatoriu...).
In conformitate cu Conventia ONU cu privire la drepturile copilului, legile privind separarea nu trebuie sa fie discriminatorii sau nu trebuie sa se aplice in mod discriminatoriu.Ideea se regaseste in totalitate in disp. art.7 din Legea nr.242/2004 deoarece lipsa unui domiciliu, saracia, situatia financiara, originea sociala sau etnica nu trebuie sa fie motive in sine de separare a unui copil de parintii sai...
Ori momentul incredintarii copilului unui parinte, vizeaza anumite aspecte, inclusiv domiciliul ori schimbarea domiciliului minorului, si in acceptiunea mea implica aplicarea disp. art.14,15 insa in mod expres art.16 din legea 272/2004:
"Art. 16
(1) Copilul care a fost separat de ambii parinti sau de unul dintre acestia printr-o masura dispusa in conditiile legii are dreptul de a mentine relatii personale si contacte directe cu ambii parinti, cu exceptia situatiei in care acest lucru contravine interesului superior al copilului.
(2) Instanta judecatoreasca, luand in considerare, cu prioritate, interesul superior al copilului, poate limita exercitarea acestui drept, daca exista motive temeinice de natura a periclita dezvoltarea fizica, mentala, spirituala, morala sau sociala a copilului."
Ori "mutarea in alta tara a domiciliului minorului", cand acesta este incredintat, spre crestere si educare, unuia dintre parinti si exista incuviintat un program de vizitare minor, impune aplicarea disp. art.16 alin.(2) din legea 272/2004, existand pericolul limitarii exercitiului drepturilor prevazute la alin.(1) din aceeasi lege, noile conditii nefiind luate in considerare de catre instanta la momentul incredintarii minorului/incuviintarii programului de vizitare minor.
Aceasta este parerea mea, raportata la situatia prezentata de user iar interpretarea dvs. in ceea ce priveste afirmatia mea "Ati sugerat in mod neechivoc ca parintele care a primit incredintarea si care se stabileste cu copilul in strainatate trebuie sa aduca copilul in tara ca celalalt parinte sa-si poata exercita dreptul la vizita (contacte personale cu minorul)." ar trebui sa se "conexeze" cu textele de lege anterior invocate.
Si permiteti-mi sa va precizez ca doar "instanta" stabileste modul in care urmeaza sa se desfasoare "un program de vizita/legaturi personale minori" si tot aceasta este indrituita sa se pronunte si cu privire la modul in care se vor exercita anumite drepturi/obligatii, atunci cand partile nu gasesc "pe cale amiabila/de comun acord" solutii, "interesul superior al minorului" fiind prioritar.
O seara placuta, eu ma opresc aici.