Sunt avocat. Exercit o profesie in care materia prima este cuvântul.
Cuvântul ce vi se pare că mi-a „scăpat”, n-a fost azvârlit la întâmplare.
De ce n-aș fi îndrăznit? Pot îndrăzni mai mult decât vă închipuiți când vine vorba de folosit cea mai redutabilă armă - cuvântul.
Dacă am reușit aici, cu un singur cuvânt, să vă scot din zona de confort, imaginati-vă un interogatoriu. Răspunsurile dvs. (reacții) ar merge la inima celeilalte părți ca mămăliga cu unt. (dacă ar fi sa iau o expresie din viața satului despre care vorbeați)
Și atunci, este mai bine să aflați de la mine, aici, pe forum, cât poate indrăzni un avocat, decât să aflați prin instanță (după plata taxelor de timbru, onorariilor de expert și altele) și să nu știți ce v-a izbit. Nu suntem responsabili pentru modul în care
vă simțiți dvs. auzind cuvinte, intrebări, concluzii etc.
Nu sunt avocatul dvs. Și chiar dacă aș fi, grija de a rosti numai ceea ce vă este favorabil s-ar manifesta față de cealaltă parte. (ea ar trebui să afle doar jumătate de adevăr sau o minciună întreagă, nu dvs.).
Cauza dvs. ține exact de acel cuvânt care nu vă place, care
vă doare dintr-alte pricini decât faptul că l-am „nimerit” eu dintr-o bine calculată întâmplare.
S-au împlinit termenele de prescripție, din pricina ... pasivității, dezinteresului, indiferenței (și alte sinonime ale cuvântului care nu vă place). :(
Dacă acest cuvânt a reactivat în dvs. dureri mai vechi, nu încercați să le vindecați prin instanță. Legea nu se sinchisește de sentimentele dvs. Acesta este cel mai mare șoc pentru cei care (mai ales în divorțuri) își povestesc viața pe nenumărate paginii și află că singurele lucruri de care se sinchișește legea sunt; banii, proprietățile și progeniturile (din grija de a nu cădea pe capul statului). Sentimente? Who cares?
AliaXa a scris:
Sunt copilul defunctului, cea mai importanta persoana din viata tatalui meu.
Am aflat de curand ca a murit acum 10 ani,
Din viața lui, da, vă cred.
Din viața dvs. (lunând de bun ce ne-ați spus) rezultă că
au trecut 10 ani până să aflați că este îngropat.
Alte detalii nu ne-ați dat. Și chiar dacă le-ați fi dat, tot v-aș fi spus: aveți grijă să nu pieriți pe limba dvs. Fiindcă exact acesta este cuiul întregii spețe. Timpul scurs de la data morții, la care se adaugă pasivitatea dvs.
Dacă simțiți nevoia să dați vine pe cineva, eu înțeleg.
AliaXa a scris:
O pot acuza pe aceasta sotie ca ... mi-a cauat un prejudiciu emotional, dar si unul material, fiindca ... ?
Uman înțeleg multe. Spre pildă, am și eu un
sat care-mi trimite vești prin gura lumii despre o persoană
la fel de importantă. :yes: Da, da,
exact așa. Iaca pricină pentru care m-am hotarât să vă răspund când nu vă răspundea nimeni, deși bănuiam că nu o să vă placă răspunsul.
Ca avocat însă, indrăznesc să vă spun că nu veți obține nici 2 lei prejudiciu „emoțional” (după cum ii ziceți dvs.). De ce? Dacă aș scrie aici numai o banală metaforă cu care aș obține respingerea pretențiilor v-aș înnegri ziua, săptămâna... Și nici cel material, fiindcă presupune mai întâi o punere în întârziere (care nu are cum să fi fost, de vreme ce ați aflat de curând).
Hopul dvs. este să dovediți acceptarea, fie și tacită, a moștenirii. (pentru cazul că s-ar mai găsi ceva, cum ar fi pădurea „nicăieri găsibilă” - asta chiar nu pricepui ce vrea să însemne).
Explicațiile pe care le căutați nu vă folosesc la nimic.
Pentru
liniștea dvs., puteți să cheltuiți ca să aflați cum s-au cheltuit banii. (aici n-am cum să vă încurc, fiindcă n-aș avea niciun motiv să-mi fie milă de banii dvs.)
Pentru
neliniștea dvs. vă spun că s-au împlinit termenele de prescripție pentru orice ați putea face cu informația (raportul donațiilor, reducțiunea liberalitărților - au termen de prescripție de 3 ani).
Care este cea mai mare temere a dvs. pentru care căutați explicații? Că i-au fost dăruiți ei/că i-a cheltuit ea pe toți.
Păi vă spun eu, fără cheltuială, că așa și este. Și presupun că asta se știe deja și-n sat și la moară. De ce credeți că se laudă prin sat? Fiindcă știe că au trecut prea mulți ani de la data morții. Și orice ați dovedi (nu numai afla) nu vă ajută la nimic.
Repet. Nici măcar tatăl dvs. nu era dator să vă explice cum a cheltuit banii. Fiindcă nimeni nu este obligat să lase moștenire.
Omul este liber să-și vândă averea și să cheltuie banii. La mare, la soare unde vrea și cu cine vrea.
Numai în cazul în care ar face liberalități (donații, testamente) s-ar putea discuta despre reducțiunea liberalităților excesive. Dar nu veșnic, ci în limita termenului de prescripție.